Партитура ліричного наративу: музична поетика віршів альманаху «Музагет» - Alyona Tychinina (Pitannâ Lìteraturoznavstva)
Розглянуто музичну поетику поезії українських символістів, об’єднаних у київське літературно-мистецьке угруповання «Музагет» (1919), крізь призму естетичних трансформацій модерної доби. Здійснено спробу виявити та проінтерпретувати способи імплементації музичних структур (ритм, інтервал, акордовість, пауза, темп, динаміка) в ліричні наративи, що функціонують як сугестивні коди значень. Поетика звуку розглядається у взаємодії із семантичними структурами текстів Павла Тичини, Дмитра Загула, Володимира Ярошенка, Михайла Жука, Клима Поліщука, Миколи Терещенка, Павла Филиповича та Володимира Кобилянського. Простежено, у який спосіб музичні інтервали, ритмічні контрасти, синтаксична фрагментація, алітерація, звукопис і парцеляція поезії музагетівців репрезентують нові онтологічні стани – розриви, втрати, трансцендентні пошуки. У фокусі уваги – імпровізаційна структура вірша як аналог симфонічного мислення, партитурна організація змісту, поліфонічна образність, яка дозволяє ліричному тексту функціонувати як акустичний простір екзистенційного переживання. На матеріалі поезій альманаху «Музагет» досліджено, як лірична музичність перетворюється на інструмент формування світовідчуття й смислового поля доби. Отже, дослідження музичних наративів дозволяє глибше осмислити поліфонійну природу українського модернізму. Висновується, що в модерністській поезії «Музагету» музика постає не лише об’єктом зображення, а й структурною парадигмою формування значень, що виводить поезію за межі вербальної системи – до інтермедіального простору символічного буття. В цілому стратегія «Музагету» репрезентує інтермедіальну модель поетичного мовлення, в якій ліричне «я» функціонує не як єдиний центр свідомості, а як множинна акустична позиція.